Особливості клінічного перебігу постковідного синдрому у хворих на цукровий діабет 2 типу - Васкул, І. І. (Clinical Endocrinology and Endocrine Surgery, 2025)
Мета роботи — вивчити особливості клінічного перебігу постковідного синдрому (ПС) у хворих на цукровий діабет (ЦД) 2 типу. Матеріали та методи. Обстежено 53 хворих на ЦД 2 типу без ПС та 49 пацієнтів із ПС. Використовували загальноклінічні методи (збір скарг, даних анамнезу та фізикальне обстеження). Якість життя пацієнтів вивчали за допомогою опитувальника SF‑36. Досліджували основні клінічні симптоми ПС, функції зовнішнього дихання, показники антропометрії та біоімпедансометрії, структурно‑функціональні зміни міокарда. Проаналізовано порушення ритму та провідності. Виразність задишки оцінювали за Модифікованою шкалою задишки Медичної дослідницької ради (The Modified Medical Research Council Dyspnea (mMRC)). Толерантність пацієнтів до фізичного навантаження визначали за тестом із 6‑хвилинною ходьбою (ходьба на певну дистанцію у власному темпі). Результати. Хворі на ЦД 2 типу з ПС частіше скаржилися на тривалий кашель, біль у грудній клітці, задишку, втому, м’язову слабкість, напади різкої втоми, порушення сну, тривогу, депресію, серцебиття, біль у суглобах, біль у животі, діарею та лихоманку. За даними опитувальника SF‑36 виявлено зміни якості життя (зниження фізичної активності, загального здоров’я, життєздатності, емоційного статусу, толерантності до фізичного навантаження). У цих працієнтів виявлено вищі індекс маси тіла та відсоток вісцерального жиру й меншу м’язову масу. Форсована життєва ємність легень та об’єм форсованого видиху за 1 секунду були статистично значущо нижчими, ніж у групі порівняння. Частіше реєстрували синусову тахікардію, суправентрикулярну й шлуночкову екстрасистолію, фібриляцію передсердь, порушення провідності, виразніші структурно‑функціональні зміни розмірів лівого передсердя. Висновки. Клінічний перебіг ПС у пацієнтів із ЦД 2 типу супроводжується зниженням якості життя, виразнішими структурно‑функціональними змінами міокарда (за даними ехокардіографії), порушеннями функції зовнішнього дихання (за даними спірометрії) на тлі вищого індексу маси тіла й відсотка вісцерального жиру та меншої м’язової маси.